Heti kärkeen täytyy kertoa, että käyn psykiatrilla.
Se puoli on kunnossa.
Olen käynyt samalla psykiatrilla vuodesta 2007.
Aloin tapailla vaimoanikin vasta 2012.
Psykiatrini nimi on Barb. Se on täydellinen nimi psykiatrille.
Barb on ihan paras.
Vaikka hän onkin tavallaan kamala.
Lähinnä siksi, ettei hän ole kovin taitava.
Hän ei ole kovin hyvä lääkärinä.
Lääkärin työhön sisältyy tiettyjä sääntöjä.
Kun aloin käydä Barbin vastaanotolla, aloin epäillä, ettei hän tiedä niitä.
Mutta hyvin nopeasti huomasin, että häntä ei vain kiinnosta.
Hän kerran istui kanssani sohvalla-
- ja esitteli iPadiltaan kuvia talosta, jonka hän osti Meksikosta.
Niin hän ilmoitti muuttavansa Meksikoon.
Puhumme nyt Skypen välityksellä.
Hän usein loikoilee samalla riippumatossa.
Hän on nähnyt useita esityksiäni.
Tosi mukavaa ja kannustavaa.
Mutta on olemassa rajoja.
Niitä ei tahtoisi ylitettävän.
Hän tuli kerran katsomaan esitystäni samaan aikaan kuin vanhempani.
He asuivat silloin lähekkäin New Jerseyssä.
Barb pyysi vanhemmiltani kyytiä kotiin.
Ja vanhempani suostuivat.
Jos ette tiedä, miten lääkärin ja potilaan välinen suhde toimii...
Ei ainakaan niin, että psykiatri ja vanhemmat kulkevat yhtä matkaa.
Mutta olen pitänyt kiinni hänestä.
On kulunut jo vuosikymmen. Hän osaa olla ihan mahtava.
Vaikka hän tekee kaikkea hullua, hän osaa olla myös tosi kiva.
Kerran hän sanoi: "Tiedätkö, mikä perusongelmasi on?"
Tapasi reagoida ei ole sopusoinnussa-
"- niiden asioiden kanssa, joihin reagoit."
Ja se oli ihan...
Se on nimittäin täysin totta. On aina ollut.
Elämässäni voi tapahtua isoja juttuja, ja olen ihan välinpitämätön.
Ja pienet asiat lähtevät käsistä.
Vaimoni on ihan huippu.
Minusta hän on täydellinen yhtä epäkohtaa lukuun ottamatta.
Hänessä on yksi huono puoli.
Jos hän avaa kaapin, se ovi jää auki.
En tiedä, tiedostaako hän ovien liikkuvan toiseen suuntaan.
Valitettavasti ahdistuneisuuteni ja pakkomielteisyyteni takia-
-turhaan auki oleva kaapinovi-
-tuntuu maailmanlopulta.
Yhtenä iltana makoilimme sängyssä, enkä pystynyt nukahtamaan-
-koska tiesin, että keittiössämme-
-oli kaappi auki.
Kelailin, ettei sillä ole mitään väliä.
Ei siitä voi seurata mitään ikävää.
Mutta sitten aloin miettiä: "Ei sellaista voi väittää varmaksi."
Yritin estellä itseäni.
Nousin sängystä ja hiivin keittiöön sulkemaan sen oven.
Sanoin samalla ääneen: "Se on ohi."
Eihän tuo asia kaipaa tuollaista reaktiota.
Barb on ihan oikeassa.
Ehkä minun pitää tiedostaa tuo.
En tosiaan tajunnut sitä ennen.
Juuri tuollaisia viisauksia Barb aika ajoin jakelee.
Niiden takia hänestä ei kannata luopua.
Vaikkakin hän myös kertoi-
- uskovansa ihmisaivojen olevan ihan oikeita tietokoneita-
- jotka avaruusoliot ovat asentaneet päähämme.
Psykiatrini sanoi minulle noin.
Sitten hän unohti kertoneensa siitä ja kertoi saman uudelleen.
Moni kyselee syytä.
"Miksi pitää käydä psykiatrilla? Ei tuo kaapinovijuttu niin paha ole."
Eikä se olekaan.
Mutta se on vain jäävuoren huippu. Valitettavasti.
Minulla on ollut tosi nuoresta asti pahempiakin ongelmia.
En tajunnut 11-vuotiaana, että kyse oli-
- masennuksesta. Luulin kaikkien sisäisen äänen kuulostavan-
- Taksikuskin päähenkilöltä.
On vaikeaa kuvailla sanoin, miltä se tuntuu.
Varmasti muut ovat kokeneet asian yhtä turhauttavana.
Mutta jo pienenä-
- en koskaan tiennyt, minä versiona itsestäni heräisin.
Olisinko tosi vihainen kaikille ymmärtämättä edes syytä?
Vai olisinko tosi ujo ihmisten seurassa, jotka olen tuntenut ikäni?
Tai ehkä olisin maaninen ja yllyttäisin muut hyppäämään-
-katolta naapurin uima-altaaseen.
Tai ehkä pelottaisi mennä ulos-
- koska saatan nähdä Neitsyt Marian ja kuolla-
- niin kuin ne yhdet lapset sata vuotta sitten.
Koska kun lapsi on syntymästään asti ahdistunut-
- taustalla on selvästikin katolinen kasvatus.
Katolisuudesta ei ole apua.
"Sinua seurataan. Pyydä anteeksi."
Se on koko uskonnon idea.
Homma meni äärimmilleen vasta kun olin 14-vuotias.
Silloin sain ensimmäisen kohtaukseni.
Ne ovat piinanneet minua sen koommin.
Jos masennukseni pääsee vauhtiin-
-en oikein saa kiinni ajatuksistani.
Enkä saa henkeä, koko kroppaa kuumottaa ja kasvoja nipistelee.
Kasvot puutuvat. Se on kamalaa.
Miksi niin sitten käy?
Ei siihen ole mitään selkeää syytä. Olisikin.
Voisinpa selittää tämän jotenkin. Mutta kun en voi.
Olin aika normaali pentu.
Pidin koriksesta. John Starks oli ja on suosikkini.
Pidin ammattilaispainista. Rick Flare oli paras.
Pari muutakin innostui. Hyvä.
Sarjiksistakin pidin. Mutta vain Marvelista, tietenkin.
Eikö niin? Kiitos.
DC: n sarjikset ovat täyttä paskaa.
Yhden hahmon nimi on Blue Beetle. Ei sellainen peli vetele.
Ja komedia oli minulle iso juttu.
Kymmenvuotiaana halusin vain valvoa pitkään ja katsoa David Lettermania.
Aloin keräillä Andy Huffmanin nauhoituksia lukioikäisenä.
Ja kun olin lapsi, Saturday Night Live eli kultakauttaan.
Chris Farley. "Asun pakussa joen rannalla."
Ihan parasta.
Aika tavalliset nörtin kiinnostuksenkohteet.
Eikä mitään pahempia traumoja.
Vanhempani ovat yhä yhdessä 40 vuoden jälkeenkin.
En tiedä sitten, mikä sen aiheutti.
Ikävä sanoa näin, mutta joskus ihmiset vain murtuvat.
Tervetuloa katsomaan komediaa.
Vuonna 2001 olin 21-vuotias.
Ajelin kerran Valley Roadia New Jerseyn Cliftonissa.
Niille, joille Clifton ei ole tuttu paikka, se on pitkä tie.
Kulkee koko kaupungin läpi.
Se on ihan tavallinen tie, mutta ihmiset ajavat aika kovaa siellä.
Ajoin ison avolavan takana.
Sellaisen voisi nähdä maisemointiyrityksellä.
Kuuntelin The Smithsiä.
Se on bändi Manchesterista. Tosi suosittu bändi 80-luvulla.
Heidän keulamiehensä, Morrissey, voi olla tuttu.
Hän on tosi legendaarinen laulaja. Yritän matkia hänen tukkatyyliään.
Tiedän, että kuuntelin silloin heitä, koska en kuunnellut muuta.
Koska jos on 21-vuotias ja yhtä alakuloinen kuin minä silloin olin-
-ja kuulee jonkun laulavan...
Jos hauska oot Miksi yksin jäit
Mä tiedän Koska tää ilta on kuin kaikki muut
Siksi yksin jäit
Tuntuu, että joku ymmärtää.
Joku osaa pukea sanoiksi sen tunteen.
"Vain yksi ihminen ymmärtää minua.
Outoa, että juuri Morrissey, mutta kelpaa se minulle."
Ajan sen avolavan takana, ja vilkku menee päälle.
Kuski aikoo kääntyä vasemmalle. En hidasta vaan aion väistää.
Sitten kuski hoksaa, ettei hänen pitänytkään kääntyä.
Hän palaa kaistalleni eikä hän huomaa minua.
Ajattelen, että pitäisi jarruttaa.
Mutta sitten tuumaan, että ei.
Nyt kyse olisi vain kolarista.
Vanhempien ei tarvitsisi leimautua itsemurhan tehneen pojan vanhemmiksi.
Emme tuomitse kolareissa kuolleita.
Mutta tuomitsemme itsemurhan tehneet.
On todella omituista, että olemme sallineet sellaisen.
Minusta sen takana on brändäysongelma.
Ihan tosi. Minusta itsemurha on brändätty väärin.
Sillä on oma slogan, joka on tosi surkea ja alentava.
"Itsemurha on pelkurin pakokeino."
Surkea slogan.
Huonoa brändäystä. Sloganin pitäisi innostaa.
Niken slogan on hyvä. "Just do it." Anna palaa.
Ei se välttämättä itsemurhalle sovi...
Kaikista parhaimmat eivät toimisi.
Joskin Burger Kingin "kuten haluat" toimisi.
Omituista kyllä.
En ole koskaan tajunnut sitä. Mitä pelkurimaista itsemurhassa on?
Minusta itsemurha kielii ongelmista, joita henkilö ei enää jaksanut.
Se ei ole pelkuruutta.
Avolava osui kylkeeni ja Nissan Centreni suistui yhdelle pihatielle.
Kuulostaa turvalliselta.
Mutta valitettavasti olimme kukkulalla.
Pihalla oli tukimuuri.
Törmäsin suoraan siihen.
Auto lensi talon etunurmikolle.
Heti kun auto pysähtyi, mietin, mitä menin tekemään.
Sitten tuli hiljaista.
Kunnes sitten kuulen etuoven narahtavan auki.
Se on tuttu ääni lähiöiden lapsille.
Sitten kuulen äänen, jossa on sama korostus kuin äidilläni.
Eli tismalleen samanlainen korostus kuin Carmela Sopranolla.
Jos täällä on porukkaa Jerseyn pohjoisosista, te tiedätte kyllä.
Monet kuulostavat siellä Carmela Sopranolta.
Totta se on.
Olen kotoisin Essex Countysta. Se kuvattiin sarjassa osuvasti.
Ja varsinkin Edie Falco ansaitsi kaikki saamansa palkinnot.
Siinä tämän illan tärkein viesti.
Siinä se epämiellyttävä totuus, josta pitäisi puhua avoimemmin.
Edie Falco: aika helvetin hyvä näyttelijä.
Melkoisen hyvä työssään.
Ovi narahti auki ja kuulin Carmela Sopranon: "Voi luoja."
Sitten narahti auki toinen ovi-
- ja kuulin toisen Carmela Sopranon: "Mitäs kummaa?"
Sitten aukesi kolmas ovi. Kolmas Carmela sanoi: "Kuoliko hän?"
Toinen sanoi: "Emme tiedä."
Ja ensimmäinen: "Yritämme selvittää asiaa."
Kuuntelin Carmela-kuoroa-
-ja olin auton sisällä sokissa.
"Ehkä olenkin kuollut. Ehkä olen kummitus."
Ehkä olen Cliftonin kummitus
"Voisi huonomminkin käydä. Voisin olla Passaicin kummitus."
Jos New Jersey olisi teille tuttu, tuo olisi ollut teistä mahtava läppä.
Vannon sen.
Carmelat keskustelivat minusta ja sitten kuulin vihaisen miesäänen.
"Pois autosta, jumalauta."
Kyseessä oli kolarin toinen osapuoli. Hän käveli minua kohti.
Iso kaveri. Näytti pelottavalta.
Ei lihastensa vaan asunsa takia.
Hänellä oli flanellipaita, josta oli revitty hihat irti.
Ja paita oli sullottu pieniin farkkusortseihin.
Todella kiusallista.
Hän sanoi: "Ulos autosta."
Sanoin, etten pääse, koska ovi ei enää toimi.
Hän sanoi: "Saat selkääsi."
Hän kiersi toiselle puolelle.
Silloin kuului taas uusi ääni.
Italialaistaustaisen miehen ääni.
Mies kuulosti kovasti parhaan ystäväni isältä.
Hän sanoi: "Rauhoitu. Hän on pelkkä lapsi."
Katso nyt. Hän on pelkkä lapsi."
Iso heppu hämmästyi ja Carmelat olivat ihan että häh.
Kaikki yrittivät vain tajuta tilanteen.
Italialaismies toisteli vielä pari kertaa: "Hän on pelkkä lapsi."
Enkä vieläkään tiedä miksi, mutta iso heppu häipyi paikalta.
Noin vain. Se oli minusta kummaa.
Italialaismies avasi apukuskin puoleisen oven ja ojensi kätensä.
Kapusin ulos ja hän kysyi, olinko kunnossa.
Sanoin: "Kiitos. Pelastit minut."
Se on jäänyt harmittamaan minua. Olisi pitänyt sanoa enemmänkin.
Hän pelasti minut muutenkin. Olin itse tehnyt virheen.
En ajatellut, että tekisin sille ajatukselleni mitään.
Ja nyt hän seisoi siinä ja muistutti ystäväni isää.
En osannut ilmaista tunteitani.
Joten mutisin vain: "Pelastit minut."
Enkä ikinä unohda, miten hän vastasi.
Hän laittoi kätensä olalleni, nyökkäsi ja sanoi...
"Ei hätää. En antaisi nekrun hakata valkoista pentua."
"Okei. Kiitti vielä."
Ja uskokaa pois: inhoan sanoa sen sanan ääneen.
Inhoan, miltä se kuulostaa.
Kunpa juttu ei olisi mennyt noin. Mutta kerron tänään tositarinoita.
Kunpa homma olisi mennyt toisin.
Kunpa minua olisi uhkaillutkin se rasisti.
Mutta elämä ei ollut sinä päivänä yksinkertaista.
Tuollaiset harmaan sävyt ovat iso syy siihen, miksi maailma tuntuu-
- kaltaisilleni niin raskaalta paikalta.
Hän sanoo minulle noin mulkusti ja minä kun olin luullut-
-että kolarointi oli kurjinta ikinä.
Olen miettinyt sitä päivää paljon. Sen jälkipuintia.
Suututtaa, etten silloinkaan vielä hankkinut itselleni apua.
Kaikki perheessäni luulivat, että se oli onnettomuus.
Olen aina osannut kätkeä tuon puolen itsestäni.
Kun en halua ihmisten kyselevän voinnistani, pidän itseni kiireisenä.
Opiskelin silloin Rutgersin yliopistossa.
Olin asiallisen innostunut siitä.
Ohio Statessa porukka oli ihan täpöillä mukana.
Rutgersissa ollaan vähän hillitympiä.
Oikeasti...
Opiskelin täysipäiväisesti.
Kuten sanoin, pidin komediasta. Löysin paikan toteuttaa itseäni.
Se on yhä olemassa. Upright Citizens Brigade -teatteri.
Mahtava paikka.
Aloitin siellä 20-vuotiaana. Pidin siitä valtavasti.
Yhtenä iltana olin ajamassa sieltä-
- vanhempieni luo, sillä asuin siellä yhä.
Takana oli harvinaisen huono ilta.
Olimme tehneet improa animesta.
Olin esittänyt Virtsa-nimistä koulutyttöä.
Sanomattakin selvää, ettei ollut kovin häävi olo.
Ajoin ja olin ihan puhki.
"Onko mikään edes tämän arvoista?"
En saanut henkeä.
Ja minua kuumotti ja pisteli.
Pysähdyin 46-tien varteen parkkipaikalle.
Soitin Teresalle, opiskeluaikojeni tyttökaverille.
Sanoin, että minua pelotti.
Hän keskeytti minut ja teki jotain, mikä on minusta kilteintä ikinä.
Hän sanoi: "Kuule. Ajat nyt kotiin."
Herätät äitisi ja kerrot hänelle. Koska aion soittaa hänelle aamulla.
"Minä kerron hänelle. Nyt voit vielä kertoa hänelle ensin."
Hän teki valinnan puolestani. Luojan kiitos. Sitä tarvitsin.
Mutta uskokaa pois, sinä yönä en ollut innoissani.
Sanoin, että hän oli epäreilu.
Hän sanoi: "Puhutaanko epäreilusta? Soittelet yhä minulle."
Lemppasit minut puolitoista vuotta sitten, mulkero."
Touché. Tottelin häntä.
Pääsin kotiin puoli kolmelta aamulla. Astelin vanhempieni huoneeseen.
Äitini nukkui.
Hän on 150-senttinen-
-reumasairas irlantilaiskatolinen.
Ja isälläni oli silloin töitä Puerto Ricossa.
Hän sattui siis silloin asumaan siellä saarella.
Äitini oli yksin isossa vuoteessa.
Hän näytti hukkuvan sinne.
Aioin herättää hänet, mutta pysähdyin hetkeksi-
- koska tajusin silloin, että se oli viimeinen hetki-
- kun äitini sai kuvitella lapsensa olevan tavallinen.
Olin melkein luovuttaa. Mutta en voinut enää muuta.
Oli pakko tehdä se.
Ravistelin äidin hereille ja möläytin sen suustani.
Sanoin: "Äiti, olen itsetuhoinen ja pelottaa kamalasti."
Hän oli aivan järkyttynyt.
En enää ikinä halua nähdä äitiäni niin peloissaan.
Hän laittoi lasit päähänsä ja sanoi: "En tiedä, mitä tehdä.
Mitä meidän pitäisi tehdä?"
Ajattelin vain: "Hän kuulostaa ihan Carmela Sopranolta."
Ihan älytöntä.
Tuntui hyvältä kertoa ja pyytää apua. Äitini ryhtyi hommiin.
Hän auttoi löytämään lääkärin yhdeltä paikalliselta klinikalta.
Sen viikon aikana kävin ekaa kertaa vastaanotolla.
En olisi koskaan halunnut mennä.
Ensimmäisellä käynnillä tuntee epäonnistuneensa.
Varsinkin meillä päin.
Jos siellä kertoo menevänsä terapiaan, alkaa ihmettely.
"Ansaitsetko sinä muka olla onnellinen?
"Luuletko olevasi meikäläistä parempi?" Sellaista siellä on.
Anteeksi.
Jatkoin siellä käymistä, vaikken pitänyt siitä.
Olin ylpeä itsestäni, koska tunnin ajan viikossa taistelin vastaan.
Mutta sen lääkärin kysymykset... laajoja ja epämääräisiä.
Hän ei tarttunut asioihin, joista puhuin.
Hän ei oikein kuunnellut. Luulin sitä heidän tehtäväkseen.
Kerroin lapsuudestani. Vanhemmat: ei valitettavaa.
Mutta kasvoin kyllä West Orangessa, mikä on vähän outo paikka.
Tavallaan väkivaltainen. Paljon kiusaamista.
Ilman kunnon seurauksia.
Isoveljeni hakattiin 12-vuotiaana.
Häneltä murtui solisluu. Tämä sattui Edison Middle Schoolissa.
Hakkaaja ei joutunut vastaamaan teostaan.
Olin muutaman vuoden nuorempi ja aloin pelätä maailmaa.
Vaikutti siltä, että piti olla varuillaan. Se pani pääni sekaisin.
Eikä tällä oikeastaan ole merkitystä, mutta se hakkaaja oli pienikokoinen.
Kääpiö mursi veljeni solisluun.
Lapsuuteni olisi voinut olla David Lynchin ohjaustyö.
Ihan järjetöntä menoa.
Lääkäri keskeytti minut ja kysyi: "Oletko homo?"
Ihmettelin, miten se mihinkään liittyi. "En tietääkseni."
"Mielenkiintoinen vastaus."
Ei varsinaisesti.
Ihmiset asettuvat spektrin eri kohtiin.
"Mutta löikö isäsi sinua?"
"Etkö kuullut, mitä sanoin?"
Kääpiö mursi luita.
"Meillä on paljon puhuttavaa."
"Löikö homoisäsi sinua?"
Jumalauta.
Hänellä oli tietyt kysymykset, jotka hän esitti kaikille.
En pitänyt hänestä, mutta jatkoin.
Aloitin lääkityksenkin.
Aloitin lääkityksen silloin ensimmäistä kertaa.
Enkä olisi halunnut ryhtyä siihenkään, monista syistä.
Pääsyynä se, että tietääkseni mielialalääkkeet ovat ainoat-
- joista ihmiset haluavat laukoa käyttäjille mielipiteitään.
Päin naamaa. Jatkuvasti.
Minusta se ei ole okei minkään sairauden kohdalla.
Kukaan diabetespotilas-
- ei ole koskaan kuullut: "Aiotko käyttää insuliinia?"
"Toistaiseksi vain, eikö niin? Kai lopetat sen joskus?"
Kukaan ei ole koskaan sanonut: "Mitä varten tarvitset kemoterapiaa?"
Ei niin sanota.
Mutta kun käyttää näitä lääkkeitä, ihmiset sanovat jatkuvasti noin.
Vastustelin siis lääkityksen aloitusta.
Käytin kaikkia tuttuja tekosyitä.
Etten olisi enää oma itseni.
Tai että tuntisin kulkevani sumussa.
Tai se pahin kaltaisilleni: etten olisi enää luova.
Etten olisi hauska.
En olisi hauska muuta kuin Sylvia Plathin kaltaisena-
-kidutettuna improajana.
Sille tämäkin esitys perustuu.
Se luovuusjuttu on isoin myytti, jota sallimme levitettävän.
Sitä jopa romantisoidaan. Edelleen.
Minulle on sanottu: "Mutta hei, entä Kurt Cobain?
Ajattele niitä biisejä."
"Okei, mutta arvaa mitä?"
Olisi kiva, jos Kurt Cobain eläisi ja tekisi paskaa musaa.
Olisi ihanaa, jos joulukuussa häneltä tulisi joululevy Starbuckseihin.
"Se olisi ihanaa."
Enkä edes usko siihen.
Jotkut lääkkeet voivat syödä toki luovuutta-
- mutta hyvä lääkäri määrää sitten toiset lääkkeet.
Harmittaa kamalasti, että uskoin itse niitä puheita.
En vuosiin halunnut lääkitystä.
Ajanhukkaa. Voin ilokseni kertoa-
- että minä ainakin olen helvetisti hauskempi, kun syön lääkkeitä.
Kiitos vain.
Ei kahta sanaakaan.
Pelkäsin menettäväni ideani.
Se oli suuri pelkoni.
Ja nyt kun mietin niitä ideoitani...
Yhtenä iltana Rutgers-aikoina soitin koomikkokavereilleni-
- ja käskin kaikkien tulla heti dineriin, koska sain huippuidean.
He tulivat paikalle. Sanoin, että kirjoittaisimme näytelmän.
"Sen nimeksi tulee Aikapuhelin."
Kun siihen vastaa, voi puhua eri aikakausien ihmisten kanssa.
Esitämme sen vain yhtenä iltana, tänään.
"Paikallispankin automaatilla."
"Kuka sen sitten näkisi?" "Hyvä kysymys.
Varmaan kuka tahansa, joka tulee nostamaan rahaa.
Ja jos ei, niin sama se. Tehdään tätä taiteen vuoksi.
"Vai mitä?"
He söivät kanaa ja pyörittelivät päitään.
Aikapuhelin on huono idea ja se on jo yhden Dennis Quaid -leffan juoni.
Frequency. Ihan sama perusidea.
Pelkäsinkö, etten enää keksisi pölliä ideoita Quaidin leffoista?
Vaikka olin yksi lääkkeiden vastustelijoista-
-niistä olikin minulle paljon apua.
Ihmisillä on vahvat mielipiteet tästä asiasta, joten kerrotaan nyt-
- etten yritä taivutella ketään. En ole lobbari.
Esitystä ei sponsoroi Pfizer.
En edes väitä, että lääkityksen aloittaminen olisi helppoa.
Siitä seuraa sivuvaikutuksia. Niitä on vieläkin.
Alkuperäinen lääkecocktailini-
- koostui Depakotesta, Wellbutrinista ja Risperdalista.
Depakotesta lääkäri sanoi-
- että sitä käyttäessä ei voi sitten pudottaa painoa.
Olin 22-vuotias, joten söin mitä huvitti.
Hyvin nopeasti aloin näyttää-
- surkealta sedältä, joka harmittelee naimattomuuttaan.
Sellainen oli vartalotyyppini.
Wellbutrinista tulee sivuvaikutuksia toisille, mutta minulle ei.
Käytän sitä taas. Se on mahtavaa.
Otan sitä joka aamu.
Tänne vain, se laskee nätisti.
Kivaa, että täällä on muitakin butrinisteja.
En tiedä, onko Risperdal tuttu.
Yleensä kukaan ei innostu siitä.
Se on aika kovan luokan lääke.
Se on psykoosilääke.
Minulle määrättiin sitä Rutgers-aikojeni puolivälissä.
Aloin olla pahasti vainoharhainen.
Rutgersin kampusalue on suuri ja siellä on liikuttava bussilla.
Täytyy painaa stop-nappia, jotta bussi pysähtyy.
Epäröin painaa nappia.
"Jos painat, he voivat jäljittää sinut."
Jouduin rauhoittelemaan itseäni. "Ei ole mitään 'heitä'."
Ja jos sattuisi olemaan, heitä tuskin kiinnostavat-
-jonkun humanistin tekemiset-
"- newjerseyläisessä keskitason yliopistossa."
Totta se on.
Kun otin Risperdalia, sellaiset ajatukset loppuivat.
En enää ajatellut minua seurattavan. Mutta sillä oli yksi sivuvaikutus.
Se sai selkälihakseni jumiin.
Se on yleinen vaiva, joten sain myös lihasrelaksantteja.
Ja niillä on sivuvaikutus...
...josta meidän on nyt puhuttava.
Kaikkihan tietävät siemensyöksyt?
Elämäntavoistamme ja kokemuspohjastamme riippuen-
- emme kaikki ole sen kanssa kosketuksissa, mutta olemme aikuisia-
-ja tiedämme, mistä on kyse.
Siihen liittyvät tietynlaiset värisävyt.
Ja tietynlainen sitkokin on odotettavissa.
Siksi voitte yllättyä, kun kuulette, että 22-vuotiaana-
- masturboidessani... Se ei ollut se yllätys.
22-vuotiaalle miehelle se on päivän suurin saavutus.
Kuin golfia. Siinä haastaa itsensä.
Halusin olla siinä hyvä.
Olin valmis panostamaan siihen täysillä.
Yllättävä juttu oli se, että kun olin valmis-
-laukesin... vetenä.
Ajatelkaa, miltä minusta tuntui.
Vettä tuli täältä. Ja hyvin pian vettä tuli täältäkin.
Se oli tosi häiritsevää.
Kelasin, että olen niin sekaisin, että Jumala vei kykyni lisääntyä.
Sellainen kävi mielessä.
Eikä se ollut fyysisestikään hyvä juttu. Vettä tuli tosi vähän.
Eikä minulta muutenkaan tule hirveitä mällejä.
Ja jos jotain tästä esityksestä muistatte...
...niin toivon mukaan sen, ettei minulta tule isoja mällejä.
Mutta se oli surkea määrä minultakin.
Tiedättehän, kun vesi on katkaistu putkitöiden ajaksi-
- ja hanasta tulee viimeinen lirahdus...
Se määrä painetta olisi ollut mahtava.
Sekin olisi ollut ihanaa.
Voin verrata sitä ainoastaan siihen, kun syö tulista ruokaa ja avaa suun-
- ja kielen alta vähän suihkahtaa sylkeä.
Meillä päin sitä kutsuttiin tiraukseksi.
Sitä ei lue lääkepurkissa. "Kulli voi tirauttaa."
Se on jätetty mainitsematta.
Aina kun alan puhua lääkkeistä, tulee Barb mieleen.
Kun aloin käydä Barbin vastaanotolla, hän käski jatkaa lääkitystä.
"Mutta kuule."
Saan paljon ilmaisia näytteitä lääkeyrityksiltä.
"Voimme livauttaa sinulle niitä."
Se on ihan sallittua, mutta pidin siitä-
-että hän puhui kuin diileri.
Se nauratti minua. Hän tuntui olevan puolellani.
Tuntui siltä, että hän oli valmis menemään niin pitkälle kuin tarvitsi.
Joskin hän saattoi mennä aika ajoin liiankin pitkälle.
Ennen kuin hän muutti Meksikoon, olin kerran hänen vastaanotollaan.
Barb sanoi: "Samalla käytävällä on toinen lääkäri. Teemme yhteistyötä."
Erikoisalamme menevät vähän päällekkäin. Mene tapaamaan häntä."
Sanoin: "Hyvä on. Mikä hänen alaansa on?"
Hän vastasi: "Numerologia."
Minä vähän ihmettelin.
"Kerronko hänelle elämäni tärkeät päivämäärät-
- ja hän analysoi ne ja ennustaa tulevaisuuteni, vai?"
Hän sanoi: "Justiinsa."
Sanoin, että se ei ole minun juttuni.
En kuitenkaan tuomitse ketään.
Jos se auttaa ihmisiä, hieno juttu.
Mikä kutakin auttaa.
Eri jutut toimivat eri ihmisille.
Toiset hoitavat itse lääkityksensä. Olen kateellinen heille.
Minäkin kokeilin sitä. Alkoholilla.
Kun aloin käydä Barbin vastaanotolla, hän kysyi, olenko alkoholisti.
Sanoin, etten koskaan juonut päivittäin.
Barb sanoi, että alkoholismissa on kyse suhteesta alkoholiin.
Sanoin, että voimme puhua jostain muusta, koska en ole alkoholisti.
Hän käski antaa esimerkin käytöksestäni.
"Hyvä on."
Muistan yhden illan Rutgersissa. Olin juomassa Easton Avenuella.
Seurassani oli tyttö, johon halusin tehdä vaikutuksen.
Aina kun hän joi tuopillisen, minä tyhjensin koko kannun.
Kiskoin olutta ihan huolella, ja hän ilmoitti lähtevänsä kotiin.
Lähdin sitten itsekin.
Tiesin jo juoneeni liikaa. Noloa.
Mutta kotona kämppikseni joivat, joten nappasin yhdeltä pullon-
- avasin sen, kulautin koko pullon kurkusta alas ja heitin tyhjän pois.
Kämppikseni joivat Mad Dog 20/20:a.
Osa teistä tietää sen.
Onnea niille, jotka eivät tunne Mad Dogia. Ette ole olleet kodittomia!
Se on hieno juttu.
Joimme mansikka-kiiviä.
Join koko pullon. Kämppikset olivat ihmeissään.
Käskin antaa toisenkin pullon.
Vedin toisen ison pullollisen ja sitten homma lähti käsistä.
Aukoilin ikkunoita ja huutelin ihmisille.
Yritin saada kämppikseni tappelemaan kanssani.
Kieriskelin lattialla...
Kesken kaiken kämppikseni Phil tuli kotiin.
Hän ei tajunnut tilannetta.
"Jätkät, meikä lähtee veljeskunnan bileisiin. Tuleeko joku mukaan?"
Muut sanoivat: "Ei, Phil."
Minä sanoin: "Joo. Minä tulen mukaan, Phil."
Olen vain oma itseni. Teen mitä huvittaa.
"Jos joku ei pidä siitä, kerron, että sinä toit minut."
Silloin Dan nappasi kiinni ja huusi: "Phil, juokse!" Ja Phil juoksi.
Hän säntäsi ulos etuovesta.
Dan käski minun rauhoittua.
"Joo, joo, ihan sama."
Hän auttoi minut huoneeseeni yläkertaan.
Riisuuduin ja hän peitteli minut. Nukahdin. Tarinan pitäisi päättyä.
Paitsi että seuraavaksi huomasin-
- olevani täysissä pukeissa ja juoksemassa.
Juoksin kadulla New Jerseyn New Brunswickissa.
Ja päässäni oli Batmanin naamio.
En omistanut sellaista.
En edes pidä DC: n sarjiksista.
Mutta se oli päässäni ja juoksin.
Kenties karkuun naamion omistajaa.
Seuraavan kerran havahduin jonkun talon etuovelta.
Joku piti ovea kiinni ja kielsi Batmania tulemasta sisään.
Taas pimeni. Seuraavaksi huomasin hyppeleväni auton katolla.
Ihmiset ympärilläni-
- huusivat: "Batman, Batman!" Taas pimeni.
Seuraavan kerran havahduin huoneessani.
Istuin vuoteeni reunalla ja kurkistelin naamion rei'istä.
Huomasin, että huoneeni nurkassa sohvalla-
- oli kaksi epäilyttävän näköistä aikuista miestä.
He tiirasivat minua ja sanoin...
"Hei, teidän pitää lähteä."
He katsoivat toisiaan ihmeissään.
Sanoin: "Teidän on mentävä. Lähtekää pois kodistani."
Toinen sanoi: "Okei, mutta mitä sitten tapahtuu?"
Sitten tajusin, että ilmeisesti olin kertomassa heille tarinaa.
He halusivat tietää, miten se päättyy.
Mutta olin ihan pihalla kaikesta.
Nousin pystyyn ja käskin heidän mennä.
Silloin Barb keskeytti minut-
- ja sanoi: "Sinä todellakin olet alkoholisti."
Selvä sitten.
Vuonna 2004 minulla meni jo paremmin.
Olin käynyt lääkärin vastaanotolla kaksi vuotta ja ollut raittiina.
Aloin päästää ihmisiä lähelleni.
Tuskin oli sattumaa, että sain ensimmäisen kokopäiväisen työni.
Pääsin käsikirjoittajien assariksi.
Ei se ole mikään fiini duuni. Tilataan ruokaa ja otetaan kopioita.
Ihan sama silti.
Lapsena takerruin komediaan, ja olin vihdoin päässyt alalle.
Mutta yksi ongelma.
Työn oli määrä alkaa seuraavana maanantaina Losissa.
Asuin silloin yhä Montclairissa.
Jouduin soittaman äidilleni. "Minulla on mahtavia uutisia."
Mutta muistatko, kun herätin sinut pari vuotta sitten keskellä yötä-
-ja sanoin haluavani kuolla?
Nyt aion muuttaa 5000 kilometrin päähän.
"Itse asiassa niin kauas kuin maan sisällä on mahdollista."
Voitte kuvitella, miten hän huolestui.
"Ehkä voisit saada jotain töitä täältä."
Mutta hän tiesi, että minun oli mentävä.
Jätin koko elämäni ja ajoin maan halki. Ihan paras matka.
5000 kilometriä pelkkää The Smithsiä.
Sillä kun on 24-vuotias-
- ja tuntee olonsa ekaa kertaa aikoihin toiveikkaaksi-
-ja kuulee tällaisia lyriikoita...
Kun tahtoo elää Mistä aloittaa?
Minne mennä? Keitä tuntea?
Ihan eri elämänvaihe-
-ja se jätkä ymmärtää yhä.
Miten ihmeessä? Oikea nero.
Hän olisi jo saanut ritarin arvonimen-
- jos hän ei olisi uhannut tappaa kuningatarta.
Ihan varmana.
Kaikki nämä jutut tapahtuivat sillä matkalla.
Yövyin Indianassa hotellissa, joka taisi olla bordelli.
Jäin Texasissa ukkosmyrskyn keskelle. Se oli tosi kaunista. Ja vaarallista.
Ajoin New Mexicossa suoraa tietä-
- ja vieressä oli pelkkää preeriaa, ruohoa.
Toisella puolella pelkkää hiekkaa.
Lännessä on tosi autiota. Ajoin yli puoli tuntia-
-näkemättä muita autoja.
Olin siellä ypöyksin. Junaa lukuun ottamatta.
Tien vieressä kulki rautatie.
Siellä kulki iso tavarajuna.
Innostuin siitä.
En tiedä oikein syytä-
-mutta ilahduin siitä junasta.
Yritin arvailla, mitä sen kyydissä oli. "Heinää? Ei."
Ei kukaan laita heinää junaan.
"Hiiltä siellä täytyy olla."
Sitten raiteet kääntyivät eri suuntaan.
"Voi ei. Halusin selvittää mysteerin."
Sitten raiteet kääntyiät taas kohti tietä.
"Yhteinen matkamme onkin vasta alussa!"
En oikein tajunnut, mistä se olo johtui.
Kunnes hoksasin, että ensimmäistä kertaa sitten lapsuuteni-
-en ollut huolissani mistään.
Näin mielessäni, miltä tilanne näytti ylhäältä.
Kun kuvaa olisi zoomannut kauemmas-
- autoani ei oikein edes olisi erottanut asfalttitiestä.
Jos olisi zoomannut vielä kauemmas, rata olisi alkanut näyttää tieltä.
Tai ehkä joelta.
Ja jos olisi zoomannut vielä lisää, kaikki olisi sulautunut yhteen.
Silloin tajusin, että olen tosi pieni.
Ja ettei minulla ole merkitystä.
Ja se on kaunis asia.
Tarkoitan sitä, että elin elämää-
- jossa joka ikinen päivä, yleensä jo ennen kotoa lähtemistä-
- keksin jonkin syyn olla vihainen, surullinen tai peloissani.
Muut masentuneet voivat kertoa saman. Kun niin tekee riittävän monesti-
-alkaa uskoa, että on sellainen.
Että niin on pakko elää, koska muuta vaihtoehtoa ei ole.
Ja minä tajusin siellä New Mexicossa-
- että on olemassa myös se vaihtoehto, että kuolen vanhana ja onnellisena.
En ollut ihan oikeasti tiennyt, että se olisi mahdollista.
No, pääsin sitten Kaliforniaan, menestyin viihdealalla-
- ja masennus kaikkosi. Kiitos vain.
Ei tarvitse. Feikkasin kaiken.
En minä Kaliforniassa menestynyt.
Hauskaa siellä oli. Jep.
Kuten Beach Boys jankkasi: Kaliforniassa on hauskaa.
Olen maininnut Jerseyn 170 kertaa eikä kukaan ole hihkunut.
Sitten mainitsen kerran Kalifornian...
Kaliforniassa oli hauskaa. Ei pelkkää auringonpaistetta.
Kirjaimellisesti.
Vuokrasin tosi halvan huoneen, jossa ei ollut ikkunoita.
Myöskään työhuoneessani ei ollut ikkunoita.
Tein pitkiä päiviä. Kun viimein pääsin Kaliforniaan-
-en nähnyt aurinkoa koskaan.
Sellainen on epäterveellistä. Aloin saada usein nenäverenvuotoja.
Pomoni määräsi minut viettämään joka päivä puoli tuntia ulkona.
Olin ihmeissäni.
Hän sanoi: "Luulen, että seuraan vierestä, kun teet kuolemaa."
Aloin sitten ulkoilla joka päivä.
Pelasin korista Juanchon ja Humberton kanssa.
He ovat siisteimmät tyypit, jotka olen tavannut.
Olimme työkavereita. He olivat Meksikon Tijuanasta.
Huippufiksuja ja hauskoja tyyppejä. Tosi rentoja.
Ja aika kovia jätkiä. Mutta hekin rakastivat Morrisseyta.
Ette ehkä tienneet-
- mutta Etelä-Kalifornian meksikolaistaustaiset miehet-
-rakastavat syvästi Morrisseyta.
Enkä ole nyt rasisti. Googlatkaa vaikka.
Ja kun tapasin kovia jätkiä, jotka rakastivat Morrisseyta...
...en ole koskaan ollut iloisempi tästä.
Tuo ei ole koskaan tuottanut yhtä paljon iloa.
5000 kilometriä riittää joidenkin ihmisten hylkäämiseen.
Elämässäni oli tosi negatiivisia tyyppejä, enkä enää puhunut heille.
Elämä alkoi olla aika hauskaa.
Makasin kahden naisen kanssa neljän Kalifornia-kuukauteni kanssa.
Siihen aikaan se oli minulle hemmetin kova putki.
Tapasin uusia tyyppejä, eivätkä he tienneet taustojani.
He miettivät: "Kuka tämä uusi korista ja seksiä harrastava on?"
Sellaisena he minua pitivät.
Sitten tapahtui jotain hienoa. Saimme kesken kauden jatkoa.
Eli kesken kauden kanava ilmoitti olevansa tyytyväinen jälkeemme.
"Saatte lisää rahaa ja voitte jatkaa ohjelman tekoa.
Unelmanne voi jatkua."
Se oli hieno uutinen. Mutta se vaati asioiden säätöä.
Piti soittaa vanhalle lääkärilleni.
Jätin hänen vastaajaansa viestin-
- että joudun jäämään Kaliforniaan pidemmäksi aikaa.
Reseptini oli loppumassa, tarvitsin uuden.
Kului viikko, enkä kuullut hänestä.
Soitin uudelleen, jätin taas viestin.
Kerroin laskeneeni pillerini ja ne olivat loppumassa kesken.
Mietin, miten kuuluisi toimia.
Ei mitään lääkitystä kannata lopettaa kertaheitolla.
Varsinkaan mielialalääkkeitä.
Varsinkaan Risperdalia. Vai mitä, Risperdalin käyttäjät?
Jos ette halua nukahtaa illalla, googlatkaa-
- miten käy, jos käytön lopettaa kertaheitolla.
Lukekaa se pitkä lista kokonaan.
Olen kokeillut.
Tässä suosikkikohtiani: psykoosi, muistinmenetys-
- murhanhimoiset ajatukset ja käyttäytyminen.
Hikoilu. Kivaa, että se on mukana.
Miksi ihmeessä?
"Jos et menetä muistiasi ja murhaa jotakuta..."
Mutta minua alkoi pelottaa.
Muutaman päivän päästä olin taas jättämässä viestiä.
Lääkäri vastasi kesken kaiken.
"En ymmärrä, miksi soittelet.
Et ole enää potilaani."
Olin hämilläni.
Hän kertoi: "Kun tulit potilaakseni, allekirjoitit lomakkeen-"
- jossa lukee, että mikäli keskeytät hoidon, en ole enää vastuussa.
"En enää hoida sinua."
Keskeytin hänet.
"Ilmeisesti sitten allekirjoitin sellaisen lomakkeen."
Olet varmasti oikeassa.
Mutta muistathan-
- että allekirjoitin sinä päivänä aika monta lappua.
Olin 22-vuotias ja itsetuhoinen.
Suo anteeksi siis, jos en muista jokaista lomaketta.
Ja siltikin: näinkö hoidat asian?
Päätitkö vain olla vastaamatta?
Olen kertonut sinulle enemmän kuin kenellekään muulle.
En ole koskaan ollut näin kaukana perheestäni-
- ja sinä päätit olla vastaamatta puheluihini.
"Sellainen on sairasta."
Päädyin puhumaan-
-tilanteestani työkaverini kanssa-
- joka lähetti minut psykiatrilleen. Sain ajan viime hetkellä.
Tapasin lääkärin ja olin kauhuissani.
Hän keskeytti minut nopeasti ja käski rauhoittua.
"Kirjoitan reseptin sinulle nyt heti-
-koska tarvitset näitä."
Lainaan häntä nyt suoraan.
"Vanha lääkärisi kuulostaa mulkulta."
Se oli ammattilaisen näkemys.
Kun palasin itään, menin vanhan lääkärini luo.
Käskin hänen lopettaa lääkitykseni, koska en enää luottanut häneen.
Halusin lopettaa lääkityksen.
Ja vierottauduinkin niistä vuoden loppuun mennessä.
Vuodet 2004-2007 olivat hyviä. En valita.
Muutin New Yorkiin ja aloin napsia työkeikkoja.
Ei mitään unelmahommia, mutta etenin.
Jotkut kirjoituskeikat olivat vähän outoja.
Kerran minut palkattiin kirjoittamaan vitsejä NFL-pelaaja Ochocincolle.
Kukaan ei ole selittänyt, mihin hän tarvitsi niitä.
Mutta kyllä minulle raha kelpaa.
Aloin näytellä. Pääsin lähinnä mainoksiin.
Jos YouTubesta etsii nimelläni-
- sieltä löytyy edelleen rasittava mainos-
- jossa minulla on nahkahousut jalassa.
Olin myös koe-esiintymässä Subwayn mainokseen-
- johon etsittiin "miestä, joka ei viehätä naisia".
Sellaista nimeä he käyttivät.
Olisi hänelle voinut jonkun nimen antaa.
En saanut sitä keikkaa. Ymmärrettävästä syystä.
Yhtenä päivänä olin kotonani Queensin Woodsidessa.
Olin kalsareissani, T-paita päällä.
Söin muroja, koska hellaan ei tullut kaasua.
Olin vain unohtanut maksaa laskun, enkä jaksanut hoitaa asiaa.
Sitä kesti puolitoista vuotta.
Tosi homma. Sitten puhelin soi.
212-alkuinen numero. "Haloo?"
"Terve, mitä jätkä?"
"Mitäs tässä... Kuka siellä on?"
Se oli Seth Meyers!
Selvennän vielä. Hän käyttäytyi kuin olisimme puhuneet ennenkin.
Mutta emme olleet.
"Onko kaikki hyvin?"
"Joo, halusin heittää yhden idean.
Meillä on vähän ylimääräistä rahaa budjetissa. Haluatko SNL:ään?"
Joo.
Sain kahden viikon vierailevan käsikirjoittajan keikan.
Yhtäkkiä olin Rockefeller Centressä.
Käytävillä oli kuvia show'n isännistä.
Steve Martin, Tom Hanks... Jason Priestley, häh?
Valvoin kaikki yöt läpeensä. Se on niin hauskaa hommaa.
Se on juuri sellaista, kuin olemme lukeneet kaikissa muistelmissa.
Kaksi viikkoa kului, ja he hoitivat asian kivasti.
"Pidämme tyylistäsi, mutta emme hae sitä.
Tämä työ ei ole sinun juttusi."
Pohja lähti alta.
Enkä minä halua nököttää edessänne-
- ja surkutella kohtaloani, kun en saanut siistiä duunia.
Ongelma ei ole se.
Ongelma onkin se, että sain sen-
-eikä mikään muuttunut.
Olin jahdannut koko aikuisikäni ajan töitä.
Ajattelin aina, että kun tuollaiseen työhön pääsee kiinni-
- siitä tulee varmaan mahtava olo. Mutta niin ei käynyt.
Tiesin syvällä sisimmässäni, ettei niin olisi voinut käydä.
Mikään työ ei muuta sitä tosiseikkaa, etten saa kaasuhellaani kuntoon.
Komedian tehtävä ei ole korjata ongelmiani.
Ehkä koko mielenterveyteni laskeminen-
- menestyksekkään luovan alan uran varaan ei ollut hyvä idea.
Seuraavat kuukaudet olivat huonoja.
Niiden päätteeksi sain nelipäiväisen kohtauksen.
Se oli pisin kohtaukseni koskaan.
Kämppikseni halusi minun nukkuvan sohvalla.
Hän ei halunnut nukahtaa ennen minua. Hän pelkäsi, että tekisin jotain.
Neljäntenä päivänä hän käski minun hankkia apua, koska häntä pelotti.
Ja hän on kotoisin Chicagosta. Ei häntä pelota mikään.
Hän ei halunnut mennä sairaalaan edes munuaiskivien takia.
Tein, kuten hän käski.
Otin yhteyttä lääkäreihin ja silloin löysin Barbin.
Ja nyt kaikki on hyvin.
Mies on melankolinen, nainen omituinen. Homma toimii.
Gethard & Barb, tulossa ABC-kanavalle syksyllä.
Perheystävällistä tilannekomediaa. Olisikin.
Olisipa Barbin tapaaminen ollutkin elokuvallinen hetki.
Olisi väärin väittää niin.
Se vihjaisi, että Barbin tavattuani olen parantunut.
Eikä tilanne ole ensinkään niin.
Otan yhä pillereitä joka aamu ja ilta.
En enää vänkää vastaan. Ne ovat lääkkeitäni, ei siinä mitään.
Masennun edelleen. Aika useinkin.
Mutta lähes joka kerta suhtaudun masennukseeni kuin flunssan.
Joinain päivinä herää ja huomaa olonsa huonommaksi.
Mutta elämä jatkuu. Työt tehdään.
Onnekseni työni on tätä.
Te muut menette toimistoihinne chattailemaan.
Kestän masennustani, koska syön lääkkeitä.
Ja koska olen tehnyt kovasti töitä sen eteen. Ja koska tukeudun Barbiin.
Hänen avullaan olen sentään todennut, että olisi mukavaa-
-jos en kuolisi tähän.
Voin sanoa nyt noin.
Ja nyt kun taas mainitsin Barbin-
- haluan teidän tietävän, että Barb on tietoinen esityksestäni.
Hän tietää tästä kaiken. Puhuin asiasta suoraan.
Sanoin: "Barb, yksi teemoista on se"
-ettet ole ihan huippu työssäsi.
Sopiiko se sinulle?" Hän vastasi: "Joo, ei sillä väliä."
Hän jatkoi: "Tartu vain siihen. Kuulostaa hyvältä haasteelta."
Palkitsevampaa kuin kirjoittaa samoja paskavitsejä kuin muulloin.
Minusta se on tosi hyvä idea.
Niin hyvä idea, että sinun pitäisi tulla Meksikoon-
"- luokseni asumaan ja käsi- kirjoittaa esitys kanssani."
Sanoin: "Ei!". "Miksei?"
"Esittäisit edes yhden kerran kunnon lääkäriä!"
Ihme homma.
Mutta vaikka elämässäni on luotettava ja ihana Barb-
- kohtaan silti aika ajoin ongelmia. Viimeisin isompi tapaus oli 2012.
Olin käynyt Barbin vastaanotolla viisi vuotta. Repsahdin.
Olin esiintymässä Bonnaroo-festareilla.
Esityksen jälkeen koomikot halusivat lähteä juhlimaan.
Joku sanoi, että he aikoivat kokeilla MDMA: ta.
Olin kuullut, että se on ekstaasin johdannainen, tosi hauska aine.
He sanoivat, että se on tosi hauskaa ja rentouttavaa.
Aloin harkita asiaa.
Ajattelin: "En ole juonut vuosikausiin. Hillitsen itseni."
"Taidan kokeilla vähän MDMA: ta."
Kokeilin ja pidin siitä.
Ihastelin ihoani.
"En tiennytkään, että paloposti, Jumala ja minä olemme yhtä."
Ihan uusi juttu minulle.
Pidin siitä niin paljon, että 36 tunnissa-
- vedin kolmensadan dollarin edestä MDMA: ta.
Jotkut sen käyttäjät haukkoivat juuri henkeään.
Se on ihan liikaa!
Minulle selitettiin jälkikäteen jotain, minkä muut kai tietävät.
Sen vetämisen jälkeen iskee masennus.
Kaikki muut tuntuvat tietävät sen.
En olisi kokeillut sitä, jos olisin tiennyt!
Olen paininut masennuksen kanssa koko ikäni.
Olisin voinut välttyä paskalta kesältä kaivamalla puhelimen esiin-
- ja googlaamalla "MDMA mitä tapahtuu".
En nähnyt edes sen vertaa vaivaa ja kaikki meni mönkään.
Palasin New Yorkiin ja erosin tyttöystävästäni.
Muutin pois sen kämppikseni luota, joka pelasti minut.
Aloin käydä jatkuvasti ulkona. Biletin joka ilta.
Aloin paneskella ympäriinsä. Olemme tunteneet vasta tunnin-
-mutta en minä ole sellainen.
Tiedostan, että olen kuin suoraan lastenvaatekatalogin sivuilta.
Kyllä minä sen tiedän.
Mutta olen viehättävä. En hurmannut koko New Yorkia-
- mutta merkittävät alueet Greenpointissa ja Williamsburgissa.
Tosi homma. Ei ole huono homma Brooklynissa näyttää Ira Glassilta.
Näin sain huomata.
Yhtä tyttöä en saanut hurmattua.
Muistan sen hyvin, koska se tuntui pahalta.
Meillä oli kaveriporukka ja kävimme yhdessä tanssimassa.
Yksi tyttö oli pitkäsäärinen, punatukkainen punkkari.
Minusta hän oli ihan ässä.
Asuimme samoilla seuduilla ja kävelimme yhtä matkaa kotiin.
Päätin kokeilla ja hän tyrskähti.
Mutta olimme ystäviä.
Hän sanoi: "Ei millään pahalla, mutta sinun on ryhdistäydyttävä."
Minä myötäilin.
"Oletpa tarkkanäköinen. Pidän sinusta nyt vielä enemmän."
Taas yksi näitä juttuja.
Huijasin sinä kesänä Barbia. Lähinnä valehtelemalla.
Sanoin käyttäneeni huumeita ja väitin olevani kunnossa.
En kertonut, mikä kierre siitä sai alkunsa.
Hän ei tiennyt asiasta mitään. Ei hän tiennyt, miten käyttäydyin.
Jos hän olisi tiennyt, hän olisi toiminut eri tavalla.
Sinä kesänä hän alkoi epäillä minulla ADD: ta.
Hän halusi kirjoittaa minulle Adderall-reseptin.
Minulle se kelpasi.
Tiesin siitä lääkkeestä vain, että opiskelijat napsivat sitä.
Ja minä elin sellaista kesää.
Kävikin ilmi, että Adderall on amfetamiinia.
Ei se hirveästi metasta poikkea.
Sinä kesänä minusta tuli oikea narkkari.
Napsin lääkkeitä kuin karkkeja. 60 milligrammaa Adderallia päivässä.
Joku opiskelija juuri hämmästyi.
Kuulimme kyllä. Tsemppiä gradun tekoon.
En yritä mustamaalata sitä lääkettä-
-koska se voi auttaa monia.
Minä käytin sitä väärin, joten ansaitsin ne sivuvaikutukset.
Ja niitä piisasi. Kaikki muutokset kropassani...
Minulla oli kaikki vaivat, joita löytyy, jos googlaa Adderallin.
"Adderall ei seiso."
"Adderall seisokki ei lopu."
"Adderall paskannan verta."
Adderall saa kehon kuivumaan ja aiheuttaa peräpukamia.
Sitten käy niin-
- että jos ei vaikka syö riittävästi kuituja-
-ja on vähän stressiä...
Keho on kuivahtanut, sitten tulee ponnistettua ja ne puhkeavat...
- Oliko kysyttävää? - Ei ole.
Hyvä, kaikki kunnossa.
Anteeksi kamalasti.
Menin tapaamaan lääkäriä.
Hän käski kumartua ja kaivoi esiin laitteen nimeltä anusskooppi.
Hän työnsi sen sisääni ja totesi...
"Vau, sinulla on erityisen muhkeita peräpukamia."
Minulle on sitten sanottu noinkin.
Sinä kesänä aloin vetää paljon keikkoja.
New Yorkissa koomikoiden kelpaa. Voin esiintyä monta kertaa illassa.
Mutta se on jo aika rankkaa.
Kuten jo kerroin, pidän itseni kiireisenä, jos en halua puhua.
Yhtenä sunnuntaina olin lavalla UCB: n improesityksessä nimeltä Asscat.
Se on tunnettu esitys jo 20 vuoden ajalta.
Lähinnä siksi, että mukana pyörii julkkiksia.
Sitcom-tähtiä ja muita.
Se on pelkkää pelleilyä.
Varoitan teitä, jos aiotte mennä.
Ihmiset pilkkaavat toisiaan, ryyppäävät lavalla...
Mutta hauskaa se on. Hyvät tyypit tekevät surkean show'n.
Se on tavallaan komediaversio NBA: n All Stars -matsista.
Suosittelen katsomaan, vaikkette pitäisi koriksesta.
Se on suosikkijuttuni kaudessa.
Koko maailman parhaat pelaajat-
-saapuvat areenalle ja toteavat-
- ettei matsilla ole mitään merkitystä.
Sen kun heitellään ja unohdetaan puolustus.
Se on tosi hauskaa katsottavaa.
Esitin kohtauksen yhden toisen kanssa ja hän heitti vitsin minusta.
Se kuului asiaan. Siellä kuului vitsailla toisista.
Mutta sinä kesänä en kestänyt sitä.
En edes muista, mitä sanoin, mutta se toinen vastasi...
"No, minä sentään saan suoristettua käsivarteni."
Hän viittasi siis tähän. En tiedä, huomasitteko.
Perin tämän äidiltäni. Kurjaa, mutta mitä väliä?
Olisi pitänyt vain vastata samalla mitalla.
Mutta sinä kesänä tuntui, että kaikki nauroivat asialle-
-joka on minusta ihan hirveä.
Kun se ajatus pääsi aivoihini, en saanut henkeä...
Ja sitten alkoi kuumottaa ja pistellä...
Kaikki se tapahtui lavalla. Se oli uusi tilanne.
En voinut antaa muiden nähdä. En tiennyt, mitä tehdä.
Niinpä käännyin kannoillani ja poistuin.
Lähdin kesken kaiken pois.
Kaikki aina utelevat, kuka se toinen tyyppi oli.
En ole halunnut kertoa sitä.
Koska mukana tosiaan on julkkiksia.
Enkä halua, että tämä esitys päätyy juorupalstoille...
Mutta...
Kiertueella keräsimme yleisöltä palautetta-
- ja ihmiset ilmaisivat tyytymättömyytensä.
He suhtautuivat asiaan oudon intohimoisesti.
Moni käytti sanaa "petetty".
Yksi tyyppi puhui "pallit turtana odottelusta".
Minä yritin rauhoitella.
Olen keksinyt kompromissina leikin. Annan joka esityksessä yhden vihjeen.
Yksi vihje. Sopiiko se teille?
Tässä teille vihje.
Hän esitti 30 Rock -sarjassa hahmoa nimeltä Kenneth.
Etsivät hommiin.
Se mysteerinäyttelijä lähti perääni.
Kävelimme pitkää käytävää ja hän oli vihainen. Ymmärsin kyllä.
Hän sanoi: "Et voi toimia noin. Näytimme typeriltä."
Sait minut vaikuttamaan kiusaajalta."
Hän oli oikeassa.
Olimme olleet ystäviä silloin jo pitkään ja olemme edelleen.
Hän asuu nyt Losissa ja tekstaa aina synttäripäivänäni.
Losiin muuttaneilta kavereilta ei heru yleensä senkään vertaa.
Hän on tosi hyvä tyyppi eikä tarkoittanut sitä pahalla.
Mutta hän ei ollut vielä nähnyt kasvojani.
Pääsimme lämpiöön ja käännyin ympäri sanaakaan sanomatta.
"Sori. En tiennyt."
Vanhana ystävänäni hän tiesi, mistä oli kyse-
- ja näki heti, etten ollut edes läsnä.
Hän pyyteli anteeksi.
Sanoin: "Ei se ole syytäsi."
Minulla on ollut rankka kesä, Jack McBrayer."
Kävelin sen näyttelijän ohi ja poistuin UCB: ltä.
En saisi ajaa sellaisessa tilassa.
Ajoin ilman määränpäätä ja yhtäkkiä huomasin olevani matkalla Jerseyyn.
En ollut asunut siellä aikoihin.
Mutta se on aina kotini ja ajattelin rauhoittuvani siellä.
Mutta tilanne vain paheni.
Piti kokeilla jotain muuta. Laitoin The Smithsiä soimaan.
Sillä kun on 32-vuotias ja takana on sellainen ilta-
-ja sitten kuulee jonkun laulavan...
Tuudita mut uneen
Tuudita mut Mua väsyttää
Haluan nukkumaan mennä
Älä sure Tän kertoa sulle tahdon
Syvällä sydämessäni Olen onnellinen kun lähden
On olemassa toinen paikka
Parempi paikka
Täytyy olla
Kun sellaisena iltana kuulee jonkun laulavan noin, sitä ajattelee-
- että luojan kiitos joku tietää tämän tunteen-
-eikä hauku minua pelkuriksi.
Kääntyilin risteyksistä minne sattuu-
-ja päädyin Weehawkeniin.
En tiennyt Weehawkenista juuri mitään.
Nyt tiedän enemmän Lin-Manuel Mirandan ansiosta.
Mutta siellä on jyrkänteitä.
Ne kohoavat Hudsonjoen ylle ja ajattelin hypätä sieltä alas.
Mutta sitten istuinkin alas penkille ja aloin itkeä.
Sieltä on muuten paras näkymä Manhattanille.
Jotkut teistä tietävätkin.
Boulevard East, Weehawken. Huikea näköala.
Jos sinne vie treffikumppanin, käy varmana flaksi.
Mutta älkää kertoko, että kuulitte paikasta itsemurhaesityksessä.
Tietoni perustuu sille, että istuin siinä penkillä-
- itkemässä, ja minua lähestyi kaksi pariskuntaa iltakävelyllään.
Heillä oli ihan selvästi meneillään tuplatreffit.
Toinen pariskunnista istahti viereeni.
Ja se toinen tälle puolelle.
Ja he juttelivat ja vitsailivat ja nauroivat.
Eikä kukaan maininnut itkevää miestä heidän välissään.
Mietin, eivätkö he edes nähneet minua?
"Olen kaiketi kummitus.
Weehawkenin kummitus."
Nousin pois itkupenkiltäni.
Ajattelin, etteivät he edes näe. "Voin tehdä mitä haluan-
- eikä teoistani koidu pahoja seurauksia."
Vaeltelin ympäriinsä muutaman tunnin ajan.
Jyrkänteellä oli fiini pihvipaikka. Näköala Manhattanille.
En sanonut seuraavia asioita ääneen.
Kuulen ne vain pääni sisällä.
Astuin sisään ravintolaan.
Aloin lähestyä pöytiä ja ajattelin mielessäni...
"Tilasitko burgerin pihvipaikassa?"
Mitä sinä oikein meinaat?
Nainen pitää sinua pihinä.
Kampasimpukoita. Hyvä veto.
Miten pihvipaikoissa aina onkin hyviä äyriäisiä?
Sitä en ole koskaan tajunnut.
Pihvi pihviravintolassa. Kiitos.
"Näettekö nyt? Näin sitä pitää."
Mutta en sanonut mitään tuosta siis ääneen.
Asiakkaat näkivät vain itkevän-
- 32-vuotiaan miehen astuvan sisään ja tekevän näin...
Ja poistuvan sitten.
Se on outoa.
En yllättyisi, jos joku heistä-
- vetäisi omaa esitystään sen näkemisestä.
Vaeltelin vielä kauan Weehawkenissa.
Lopulta päädyin takaisin sille itkupenkille.
Soitin Barbille. Hän sanoi...
"Et koskaan soittele näin myöhään. Mikä hätänä?"
Sanoin: "Menetin kontrollin lavalla."
En saanut henkeä. Yksi tyyppi vitsaili minusta, Jack McBrayer.
Olen nyt Weehawkenissa-
- enkä tiedä, miten päädyin tänne, mutta siihen liittyi kampasimpukoita-
-ja nyt olen jyrkänteellä-
"- enkä tunne kasvojani, mutta olen täällä jyrkänteellä."
Hän keskeytti minut. "Sopiiko esittää pari kysymystä?
Verrattuna parin tunnin takaiseen, onko suuntasi mielestäsi oikea?"
Sanoin: "Oloni on edelleen ihan totaalisen surkea-"
-mutta jos on pakko miettiä asiaa-
"- niin kai minulla on hitusen parempi olo ja oikea suunta."
Hän vastasi: "Hyvä. Ja sinähän soitit minulle."
"Niin."
Ja hän sanoi: "Jutellaan lisää torstaina."
Se ei ollut lainkaan oikea vastaus.
Kun itsetuhoinen potilas soittaa jyrkänteen reunalta...
Mutta hän tuntee minut tosi hyvin.
Heti kun hän sanoi sen, olo väistyi. Tajusin, että oli sunnuntai.
Oli jo keskiyö, eli melkein maanantai.
Kestäisin minä torstaihin asti.
Vaikka olo olikin niin kamala-
-kestäisin kyllä torstaihin asti.
Ja minäpä kerron teille jotakin elämästäni.
Elämäni on ottanut yllättävän käänteen viime vuosina.
Aloin puhua näistä jutuista esityksissäni.
En koskaan tosin näin perusteellisesti.
Ja olen kirjoittanut nettiin muutamankin kerran näistä asioista.
En olisi osannut odottaa, mitä tästä kaikesta seuraisi.
Enkä liioittele nyt yhtään, kun kerron-
- saaneeni tuhansia sähköposteja ja Facebook-viestejä-
- ynnä muita yhteydenottoja ihmisiltä, jotka tarvitsevat apua.
Monesti he eivät edes tiedä, että olen koomikko.
He vain googlaavat aiheesta ja näkevät tekstini.
Ja tosi usein kyseessä ovat tosi nuoret ihmiset-
-ja he tarvitsevat apua.
Aina kun minulta pyydetään apua-
- sanon heti suoraan, etten ole ammattilainen.
Enkä voi jakaa psykiatrini neuvoja-
- koska hänkään ei ole kovin ammattimainen.
Mutta kun vastaan niihin viesteihin, varsinkin kun ne tulevat nuorilta-
- kerron heille lähes aina jonkun version tuosta torstaitarinasta.
Minua auttoi tietää se ajanjakso, mikä täytyi kestää.
Toista voi auttaa turvallinen paikka-
- tai henkilö, jolle voi puhua avoimesti.
Luultavasti se ei ole helppoa.
Emme voi valita sitä, mikä meidät murtaa.
Emmekä ennustaa sitä, mikä meidät pelastaa.
Mutta pitäkää silmänne auki.
Koska se pelastus on olemassa-
- ja voitte löytää omanne. Sillä minäkin löysin-
- enkä ikinä osannut edes haaveilla, että pystyisin sanomaan noin.
Sillä 15 vuoden ajan elämästäni-
-kuten tänään olette kuulleet-
-olen ollut vakuuttunut-
-etten tulisi voimaan paremmin.
Ja nyt, kun soitan äidilleni-
-hänen ei tarvitse pelätä.
Enkä aio haaskata elämääni-
- kuvitellen, että komedia hoitaisi minut kuntoon. Ei niin käy.
Tällaista asiaa ei korjata, sen kanssa vain eletään.
Enkä enää salaile sitä. Minun ei tarvitse salailla-
-sitä enää koskaan-
- sillä vaimoni on nähnyt minut pahimmillani-
-ja hän rakastaa minua silti.
Ja minä rakastan yhä-
- sitä pitkäsääristä, punatukkaista punkkaria-
- vaikkei hän tiedäkään, miten kaapinovi suljetaan.
Saan myös toisenlaisia viestejä, jatkuvasti.
Ihmisiltä, jotka eivät itse kärsi tällaisesta, mutta näkee sitä.
Se on osa heidänkin elämäänsä.
He sanovat: "Serkkuni tai työkaverini tai ystäväni..."
Seuraan, miten hän kamppailee tämän kanssa ja haluaisin auttaa, mutta..."
Sitten tulee aina se "mutta" mikä saa minut suunniltani.
"Haluaisin auttaa, mutten tahdo sotkea mitään.
En halua pahentaa tilannetta."
Se raivostuttaa minua.
Lähes aina kerron heille-
-siitä ensimmäisestä lääkäristäni.
Kerron, että he kuulostavat vähän liikaa häneltä.
Hän ei koskaan halunnut ottaa vastuuta.
Hän kieltäytyi puuttumasta peliin, jos tilanne vaikka pahenisi.
Siksi kaiken piti olla niin korrektia.
Sanon ihmisille: "Älkää olko sellaisia."
Olkaa kuin Barb.
Häntä ei kiinnosta vittujakaan korrektius.
Mutta hän yrittää tosissaan aina toimia oikein.
Ja kun tilanne sitä vaati, hän valitsi vastata puhelimeen.
Juuri siksi tunnen suurta rakkautta häntä kohtaan.
Ja tulen tuntemaan aina.
Vaikka...
...hän kerran kertoi, että 1970-luvulla...
...hän oli mukana pornoelokuvassa.
Team Wild Animals Only Released On: www.HoundDawgs.org
Suomennos: Sonja Lahdenranta www.sdimedia.com.